Aimo Hyvärinen

	TALOUSKRIISIN PERIMMÄISESTÄ OLEMUKSESTA

Talouden ongelmat johtuvat paljolti itse rahajärjestelmän antamasta mahdollisuudesta keinottelulle ja rikollisuudelle sekä siitä, että se johdattaa meidät kaikki ahneuteen. Raha nykyisellään ei ole arvoneutraali vaihdon väline, kuten väitetään. Olisiko mahdollista muuttaa rahan olemusta ja siihen sisältyviä arvoja? Tavoitteena voisi olla globaali kestävä talous. Rahajärjestelmää on pakko muuttaa tai tuho meidät perii.

Taloudessa on kolme tasoa, joissa markkinatalous toimii eri tavoilla. Ensin on mikrotalous eli minä, sinä ja joku pieni perheyritys (vaikkapa alle 10 hengen) ja meidän taloudellinen toimintamme. Tässä markkinatalous, yhteistyö ja keskinäinen kilvoittelu edistävät demokratiaa ja tervettä vaihtotaloutta. Sama koskee osittain toista tasoa - makrotaloutta, jossa liikkuvat keskisuuret ja isot yritykset sekä kaupungit, kunnat ja muut taloudelliset yhteisöt, joissa tuotetaan todellisia tuotteita ja palveluita. Siinä täysin vapaa markkinatalous ei enää kuitenkaan aina toimi järkevästi ja tätä aluetta poliitikot ja valtioiden lait ohjailevatkin kohtuullisen hyvin. Entä se kolmas taso - kutsukaamme sitä metataloudeksi - siinä vapaa markkinatalous aiheuttaa väistämättä laajaa tuhoa, koska se toisaalta pakottaa pääomilla toimivat megayritykset ahneuteen ja toisaalta siinä sallitaan omituisia vapauksia, kuten spekulaatiota valuutoilla ja metatalouden tuotteilla, kuten johdannaisilla ja futuureilla – ilman kunnon kontrollia. Metatalouden ylikansalliseen toimintaan liittyy saumattomasti myös rikollisia houkuttelevat veroparatiisit, kuten Jerseyn saaret, joissa toimivat rahoitusyhtiöt eivät maksa veroa, tavalliset työntekijät sen sijaan kyllä.

	Onko jonkun toisen vapaus tärkeämpi kuin jonkun toisen? 

Talouskeskustelua hallitsevat taloustieteellisen koulutuksen saaneet asiantuntijat, joista monet omaksuvat kyseenalaistamatta myös teorioihin sisäänrakennetut arvomaailmat. Taloustieteilijät pyrkivät lähinnä kertomaan, mitä erilaisista talouden ja politiikan ohjauskeinoista seuraa. Poliitikoiden olisi sitten tämän jälkeen tehtävä päätöksiä. Taloustieteen kieli on useimmiten (tahallisen) vaikeaselkoista, eikä tavallisen ihmisen oleteta ymmärtävän sitä. Tieteellinen jargon on vallankäyttöä, joka rakentaa teknokratiaa, asiantuntijavaltaa. 

Raha on nykyisellään pääsääntöisesti virtuaalista, tyhjästä luotua. Kaikesta maailmassa päivittäin liikkuvasta rahasta  97 % on pelkästään merkintöjä tietoverkoissa ja vain 3 % on käsissä pyöriteltäviä kolikoita ja seteleitä. Rahajärjestelmän kummallisuuksia on se, että yksityiset liikeyritykset – pankit, vakuutusyhtiöt ja muut rahoituslaitokset - voivat ansaita omaisuuksia lainaamalla olematonta rahaa ja perimällä siitä korkoa. Kultakannasta luopumisen jälkeen mikään ei enää takaa rahan arvoa, vaan koko järjestelmä perustuu luottamukseen, jota on suhteellisen helppo horjuttaa. 

	Keinottelijoiden paratiisit

Keinottelijoiden paratiisi syntyi kun pääomamarkkinat vapautettiin 1980-luvulla Ison-Britannian ja Yhdysvaltain johdolla. Aiemmin valuutanvaihtoa säänneltiin kiintiöillä (ns. Bretton Woods -sopimus) ja valtiot ohjasivat muutoinkin tiukasti rahoitusmarkkinoita. Nykyisin finanssimarkkinat toimivat pitkälti itsesäätelyn varassa, eli pelisääntöjä ei juurikaan ole. Rahoitusmarkkinat ovatkin kasvaneet räjähdysmäisesti. On mahdollista ansaita miljoona- ja jopa miljardivoittoja vain laittamalla liikkeelle virtuaalista velkaa tai pääomaa muutamalla näppäimistön lyönnillä . Lisäksi osa finanssipelureista toimii veroparatiiseista käsin, jolloin hyödynnetään yhteiskunnan palveluita, muttei haluta osallistua niiden ylläpitämiseen. Kaikesta tästä on seurauksena se, että maailmantalous on siirtynyt yhä riskialttiimpaan suuntaan.  Finanssimarkkinoiden kasvava merkitys syö myös demokraattisen päätöksenteon mahdollisuuksia, koska rahapoliittinen valta on siirretty edustukselliselta demokratialta keskuspankeille, joilla on erittäin laaja päätäntävalta.

Pahimmillaan rahajärjestelmään sisältyvä mahdollisuus keinotteluun voi -ja melko varmasti romahduttaa koko maailman talouden. Useat yhteiskunta- ja taloustieteilijät (mm. yksi eurojärjestelmän luojista, Bernard Lietaer) ovat esittäneet perusteltuja uhkakuvia maailmanlaajuisen talousromahduksen jälkeisestä väkivaltaisten konfliktien ja laajojen sosiaalisten ongelmien maailmasta. 

	Vaihtoehto

Vaihtoehtona on ehdotettu globaalia valuttaa, joka arvo sidottaisiin konkreettisiin asioihin tai on vaadittu rahan luomisen palauttamista valtioiden/hallitusten yksinoikeudeksi. Monet uskovat myös valtioiden tai globaalin valuutan rinnalla käytettäviin paikallisvaluuttoihin osana oikeudenmukaisempaa rahajärjestelmää. Miksiköhän ajatus ei sisälly yhteenkään puolueohjelmaan?

Sähköisen rahan aikakausi vaatii rahan tuoteolemuksen muutosta. Sen käyttäytymistä olisi voitava valvoa kuin minkä tahansa vaarallisen tuotteen ja sen prosesseja tulisi voida arvoida yhteiskunnan hyödyn ja moraalin kannalta. Sähköisen rahan on mahdollista sisällyttää itseensä nämä tuoteominaisuudet ja lisäksi aikaulottuvuus eli kuinka pitkän aikaa se on ollut prosessissa ja minkälaisen työn vaihdon välineenä se on kussakin vaiheessa ollut ja kaiken tämän moraalinen arvo suhteessa hyötyyn ja haittaan.

Eettisesti kantaaottava raha loisi yhteiskuntaan taloudellista tasapainoa vähentämällä spekulaatioiden ja rikollisuuden mahdollisuuksia. Uusi raha ei niinkään muuttaisi taloudellisia verkostoja tai sopimuksia, mutta se jatkaisi trendiä kohti eettistä globaalia taloutta ja ekologisesti kestävää kehitystä. Uuden ”euron” poliittinen agenda olisi inhimillisempi ja paremmin demokraattisten elimiemme kontrollissa pelkkien markkinavoimien sijaan (joita niitäkin tarvitaan). Ne päätökset, joita nyt ollaan tekemässä Washingtonissa ja muualla, vaikuttavat lähinnä kosmeettisilta pelastusrenkailta, eivät itse järjestelmän muutokselta. Nykyjärjestelmän pelastaminen on pääasiassa pajatson tyhjentämistä veronmaksajilta veroparatiiseihin ja suurten rahalaitosten omistajille.